Škola otvírá svou náruč
Když jsem nastupoval do první třídy, budova školy na mě působila jako velký obr, kterého bych se měl  bát. Když jsem však přišel do třídy, můj pocit se změnil. Ve třídě bylo spoustu barevných obrázků, které se na mě smály a vítaly mě s otevřenou náručí.
Teď školu beru jako druhý domov, trávím tam polovinu svého času a také vím, že se neučím pro školu, ale pro život. O přestávce to tam vypadá jako v mraveništi. Je slyšet štěbetání, smích a někdy to zní, jako by školou běželo stádo divokých koní. I když mám školu velice rád, jsou rána, kdy se mi vstávat nechce. Nakonec se přemůžu a opouštím svou pohodlnou postel a teplo domova. Když otevřu vstupní dveře, dýchne na mě vůně knížek a sešitů. Odpoledne se chodbami line vůně obědu a šimrá nás do nosu. Spousta nás je jak hladoví vlci a na oběd se vrhneme jako na zaslouženou kořist. I okolí školy je pěkné a pohladí nás po duši. Blízko školy teče řeka Morava. Slyšíme její hučení a klokotání a na její hladině se odráží sluneční paprsky jako diamanty. Je tu také dostatek zeleně i míst, kde si můžeme odpočinout nebo zasportovat. Když začnou velké prázdniny, škola utichne a stojí majestátně připravená nás opět v novém školním roce přivítat voláním: Hola, hola, škola volá!
Jirka Nepustil, 8.A